Johan og Marianne har vært lykkelige i ti år sammen med sine to døtre.
Konflikter er blitt løst i samråd.
Risikable sannheter og utbrudd er blitt undertrykt.
En kveld kommer Johan til sommerhuset der Marianne og jentene er.
Han meddeler sin hustru i bryske orde- lag at han har forelsket seg i Paula.
Neste morgen skal han reise til Paris sammen med henne.
Han har til hensikt å være borte i minst åtte måneder.
Han vil bryte med alt det gamle og snakker med en brutal oppriktighet.
Marianne rammes uventet og uhyggelig smertefullt.
Etter en natt med heftige følelses- utbrudd pakker de kofferten hans.
Når han skal gå, bønnfaller hun ham, nesten ydmykende, til å bli.
Men han reiser like fullt.
Når han har reist, ringer hun en felles venn for å be ham megle.
Av ham får hun vite at ganske mange i omgangskretsen-
-har kjent til Johans forhold med Paula over betydelig tid.
Dette blir nok et voldsomt sjokk for Marianne.
TÅREDALEN
Hei. Vær så god og kom inn.
-Så søt du er. For en fin bluse. -Syns du det? Jeg kjøpte den nylig.
-Den er kanskje litt pikeaktig. -Den kler deg godt.
Skal du ikke ta av deg? Det blir nervøst å stå sånn.
Jeg er også nervøs. Jeg har ikke gjort noe fornuftig på hele dagen.
-Det har jo gått et halvt år. -Hvordan har det seg...?
Paula er i London en uke.
-Vil du ha noe å drikke? -Gjerne whisky uten is, takk.
-Det er beroligende for magen. -Har du begynt å drikke whisky nå?
-Skål. -Hei.
Jentene overnatter hos tante Berit til gjensidig begeistring.
I kveld skal de på teater, og i morgen drar de ut på landet.
Ja, det kunne vært tungt å treffe barna. Hvordan har de det?
Vi må skrive opp fødselsdagene i almanakken din så du ikke glemmer dem.
Jeg kjøpte presanger fra deg, men det gjennomskuet de.
Du kan vel be dem ut på middag eller ta dem med på kino.
Du lar jo aldri høre fra deg til dem. De snakker sjelden om deg.
-Det er vel forståelig. -Paula bør la deg komme hit.
-Skal du bare moralisere, så går jeg. -Hun er jo så vanvittig sjalu.
-Er du så feig at du ikke sier fra? -Ja.
-Unnskyld. -Det gjør ingenting.
Jeg vet at du syns situasjonen er urimelig, men ikke kjeft på meg.
-Vil du ha mer whisky? -Ja takk.
-Hvordan går det ellers, Johan? -Det er vel som vanlig.
-Hvordan har du det? -Jeg klager ikke. Det kunne vært verre.
Det var kanskje en dum idé å møtes. Vi bare sårer hverandre.
Da syns jeg at vi skal spise. Vi er nok sultne. Derfor er vi irritable.
Det syns jeg er et veldig godt forslag.
Kom.
Du ser ikke klok ut i den frisyren. Og du har lagt på deg noen kilo.
Jeg må innrømme at jeg blir kåt av å være så nær. Hva gjør vi med det?
Vi kan vel spise først, så får vi se siden.
-Vær så god sitt. -Du har kjøpt nytt servise.
Det er arvegods. Tante Elsa døde for et halvt år siden.
Jeg arvet masse utstyr, hun trodde at jeg var så huslig.
Det meste var ubrukelig, men serviset er pent.
Det blir bare en gryte og litt ost og rødvin etterpå.
Jeg har ikke rukket å ordne noe annet, men du pleier å like maten min.
Det lukter veldig godt. Har du hørt at Martin skal gifte seg igjen?
Jeg traff dem i byen. De var flaue over at de ikke hadde tatt kontakt.
-Jeg syntes synd på dem. -Hans nye er et fjols.
-Men hun skal være rik. -Hennes fars firma gikk jo konkurs.
Da har Martin satset på feil hest.
-Er ikke han blant dine beste venner? -Nei. Hvordan det?
Du høres så fornøyd ut.
En vis mann sa: "Det fins noe i venners ulykke som ikke mishager oss."
-For en god vin! -Det er bare en vin til 6,75.
Det går ganske bra med meg for tiden.
Jeg har fått tilbud om treårig gjeste- professorat ved Cleveland University.
Det er fordelaktig både økonomisk og karrieremessig.
Og jeg emigrerer så gjerne, det fins ikke noe som holder meg her.
Jeg er lei av den akademiske ande- dammen og vil helst ikke bli snytt.
-Jeg flytter i vår om alt går i boks. -Gratulerer.
Da dukker et uuttalt spørsmål opp: Skal du ha med deg Paula?
Svaret er nei.
Kall det gjerne en flukt. Ja, jeg stikker. Det kan passe godt.
Paula har lært meg mye nyttig om meg selv.
Men nå får det være nok. Ærlig talt er jeg ganske lei av henne.
Du syns kanskje at jeg er illojal som snakker dritt om Paula,-
-men hun har ødelagt min lojalitet for lenge siden.
Jeg er så lei av hennes følelsesutbrudd,-
-skrik, tårer, scener, forsoninger og kjærlighetsbevis.
Jeg skal fortelle deg noe.
Det beste var at hun lærte meg å skrike og krangle. Jeg fikk slå henne.
Hvis jeg fortalte det, ville du ikke tro meg.
Iblant har det føltes som et grotesk teater der jeg både spilte og så på.
Vi kunne krangle i flere døgn til vi sank sammen av utmattelse.
Så godt! Jeg snakker bare om meg selv, men jeg blir i så godt humør.
Da kan vi kanskje snakke om skilsmissen.
Hvis du blir borte i flere år, bør vi få orden i saken.
-Det får bli som du vil. -Da tar vi ut skilsmisse.
Jeg vil kanskje gifte meg igjen mens du er i USA.
-Har du noe på gang? -Kanskje det.
Kanskje du skal fortelle litt om deg selv?
-Vil du ha litt mer? -Nei, jeg er både mett og beruset.
Hvordan har du det? Av ditt vakre ytre å dømme, så har du det bra.
-Jeg lurer på om du har en elsker. -Nå skal jeg hente kaffen.
-Du har ommøblert, ser jeg. -Jeg har flyttet inn på arbeidsrommet.
-Hvor er tingene mine? -De står i et magasin jeg betaler.
Jeg syns at jeg burde ha et arbeidsrom, så jeg kjøpte nye møbler-
-og hang opp mine egne bilder som du ikke likte noe særlig.
Var det taktløst? Burde jeg ventet til etter skilsmissen?
Og nå har jeg ordnet det slik at telefonen står i mitt navn.
-Så sur du virker. -Nei, det er vel bra gjort.
Jeg var lei av å sitte og jobbe ved skatollet i soverommet.
Det var ubehagelig. Det viktigste var jo at du kunne jobbe i fred fra barna.
Kom, så skal du få se.
Jeg har fjernet dobbeltsengen. Det var ensomt å ligge i det ene hjørnet.
-Så nå er det litt kyskere. -Hvor plasserer du elskeren din, da?
-Vi treffes hos ham. -For jentenes skyld?
Så dum du er! Jentene maser om at jeg skal gifte meg igjen.
-Vil du ha noe å drikke? -Nei takk.
-Dette er en menneskeverdig bolig. -Du bor utenfor byen.
Vi bor i en betongsak med tre rom i 10. etasje med utsikt til mer betong.
I porten henger det fulle 13-åringer som slår ned pensjonister.
Huset har sprekker overalt, og det trekker så gardinene flagrer.
I to uker hentet jeg vann fra en vannpost. Toalettene streiket.
En unngår t-banen om kvelden.
Og midt i alt sammen er det noe som en gal arkitekt har døpt til piazzaen.
Men det er interessant, for det til- svarer mine forestillinger om Helvete.
-Tror du på Helvete? -Men Paula, hun trives der.
Det stemmer med hennes bilde av verden, og det føles trygt.
Men jeg kan bo hvor som helst, jeg ser på alle bosteder som midlertidige.
En må ha tryggheten i seg. Det hadde jeg ikke da jeg bodde her.
Da var alt rundt oss så viktig.
-Vi ritualiserte tryggheten. -Jeg forstår ikke hva du mener.
All trygghet er forankret i ting utenfor oss selv.
Eiendelene våre, villaen, sommerhuset,-
-vennene, inntekten, maten, foreldrene, helligdagene...
Jeg skal fortelle hvordan min trygghet ser ut. Jeg tenker slik:
Ensomheten er absolutt. Det er en illusjon å innbille seg noe annet.
Ikke vent deg annet enn djevelskap. Alt godt er bare overraskelser.
Ikke tro at ensomheten kan oppheves. Den er absolutt.
En kan dikte et fellesskap, men det er bare dikt om religion og kjærlighet.
Ensomheten er like fullt total.
Det lumske er bare at man iblant rammes av en illusjon av fellesskap.
Men vær oppmerksom på at det er en illusjon.
Da blir det lettere å vende tilbake til ordenen.
Man må leve med innsikten om den totale ensomheten.
Da slutter man å syte og klage.
Da er man ganske trygg.
Man lærer å akseptere meningsløsheten med en slags tilfredsstillelse.
Men man skal ikke slå seg til ro, men streve med sitt som best man kan.
Grunnen til det er man føler seg bedre av å kjempe enn å gi opp.
Jeg skulle ønske jeg var like sikker som deg.
Alt er jo bare ord likevel.
Man formulerer seg for å besverge den store tomheten.
Er det ikke rart? Har du tenkt på at tomhet gjør vondt?
Man kan tenke seg at en ville bli svimmel eller føle seg dårlig,-
-men min tomhet gjør vondt på en fysisk måte.
Den svir som et brannsår.
Det er som da en var liten og hadde grått og hele innsiden verket.
Iblant overraskes jeg over Paulas utrolige politiske fortrøstning.
Den er sann og inderlig. Hun her hele tiden virksom innenfor sin gruppe.
Hennes overbevisning gir henne svar på spørsmål og fyller tomheten.
Jeg skulle ønske at jeg kunne leve som henne.
Jeg mener det virkelig uten noe som helst ironi.
Hvorfor smiler du så ironisk? Syns du at jeg snakker sprøyt?
Det syns jeg også, men det er det samme.
Jeg forstår ikke hva du mener. For meg høres det teoretisk ut.
Det er kanskje fordi jeg aldri snakker om så store ting.
Jeg beveger meg på et annet plan.
Et finere plan, selvsagt.
Et spesielt plan reservert for kvinner med privilegert følelsesliv-
-og lykkeligere, mer jordisk tilpasning til livsmysteriene.
Paula blir også livsprestinne når hun har lest en bok av en forkynner-
-av det nye kvinneevangeliet.
Ja...
Det virker på en måte som om du er veldig skuffet.
Det er bare noe du tror.
Du skal vite at jeg tenker på deg hele tiden.
Jeg lurer på om du har det bra, eller om du er redd og ensom.
Hver dag lurer jeg på hva jeg gjorde galt så det ble som det ble.
Jeg vet at det er barnslig, men jeg tenker slik likevel.
-Hva gjorde jeg galt? -Hvorfor spør du ikke en psykiater?
Jeg går hos en psykiatrisk utdannet lege et par ganger i uken.
-Iblant treffes vi utenom. -Er han elskeren din?
Vi lå med hverandre et par ganger, men det var mislykket så vi sluttet.
Vi konsentrerer oss om mitt interessante sjelsliv isteden.
-Hva har dere kommet fram til, da? -Ingenting.
Jeg prøver å lære meg å snakke.
Jeg kastet ut møblene dine og flyttet inn på arbeidsrommet ditt.
Jeg hadde så dårlig samvittighet samtidig som jeg følte meg djerv.
Men det var jo et resultat, i hvert fall.
-Er du så trøtt? -Unnskyld, det er nok vinen.
Jeg har sovet dårlig, og det er vel spenningen også.
-Du kan gjerne gå hjem hvis du vil. -Ikke vær dum.
Du kan jo sove på sofaen om en time.
Så mye mas om et gjesp. Jeg vil høre om reisene i ditt indre, ikke sove.
-Det er svært interessant. -Det er ikke så mye å fortelle.
Noe rart har jeg kommet på, men det har jeg ikke fortalt legen ennå.
Han har bedt meg skrive ned alt jeg kommer på.
Tanker, minner og drømmer... Det er vanskelig når en ikke er vant til det.
Det blir så stivt, en finner ikke riktig ord og det høres så dumt ut.
Kan du ikke lese det du skrev i går? Jeg vil gjerne høre det.
-Vil du virkelig det? Er det sant? -Ja.
Da skal jeg hente boken. Jeg skrev i flere timer, forstår du.
Jeg sovnet ikke før klokken tre. Jeg så ikke ut i morges.
Det var typisk nå som jeg endelig skulle få treffe deg.
Du er fantastisk søt. Du er virkelig veldig søt, Marianne.
Nei, ingen komplimenter. Nå skal vi interessere oss for sjelslivet mitt.
Gå og sett deg nå.
Johan. Skal du gå og sette deg, kanskje?
Vær så snill, Johan. Gå og sett deg, så leser jeg for deg isteden.
Det ene gode trenger vel ikke å trenge bort det andre.
Jeg har tenkt på deg hele tiden. Hvordan det ville bli om vi lå sammen.
Lengtet etter deg og hisset meg opp. Men hvordan blir det når du går?
Da står jeg deg og lengter etter deg, og jeg vil ikke ha det sånn.
Jeg er jo glad i deg, forstår du ikke det?
Iblant hater jeg deg for det du har gjort.
Iblant tenker jeg ikke på deg på flere timer, og det er så godt.
Jeg har det bra. Jeg har venner, jeg har elskere, jeg har barna mine...
Jeg har en jobb som jeg gjør og som jeg liker.
Men jeg er så bundet til deg. Jeg vet ikke hva det kommer av.
Jeg er kanskje en pervers selvplager, eller rett og slett den trofaste typen-
-som binder meg en gang i livet. Jeg vet ikke.
Det er så vanskelig, Johan.
Jeg vil ikke leve sammen med noen andre enn deg.
Andre menn kjeder meg.
Jeg sier ikke dette for å gi deg dårlig samvittighet-
-eller for å utsette deg for følelsesmessig utpressing.
Jeg vil bare fortelle deg hvordan jeg har det.
Derfor er det uutholdelig om vi kysser hverandre og ligger med hverandre.
Jeg kan ikke forklare det på noen annen måte.
Så går du din vei, og da står jeg og lengter etter deg igjen.
Når jeg har hatt deg på avstand, har det til og med vært litt hyggelig.
Så vi skal ikke ta på hverandre.
Da blir det helt umulig, og så går du din vei igjen.
-Jeg er jo fremdeles glad i deg. -Ikke si det. Det er jo ikke sant.
Tror du ikke at jeg har lengtet etter deg hver dag denne tiden?
Vi hadde det jo bra sammen. Vi var alltid venner og hadde det fint.
Hvis vi liker å ligge med hverandre, kan vi vel gjøre det hvis vi lengter.
Hvorfor skal en ha masse forbehold og tenke på hvordan det føles dagen derpå?
-Er ikke det fryktelig dumt? -Jeg vil ikke, Johan.
Jeg vil absolutt ikke gå her og lengte, gråte og savne deg.
Du må forstå at det er sånn. Ingenting er dummere enn dette.
Hvis du insisterer, kan du gå hjem. Jeg vil ikke ligge med deg.
Jeg prøver jo å forstå, men jeg forstår ikke.
Nå sitter jeg jo her.
Jeg sitter her, og så konsentrerer vi oss om høytlesning isteden.
Jeg går hjem tidlig og ringer Paula og sier at jeg har vært på teateret.
Kan du gi meg litt mer kaffe og konjakk?
Nå føles det så tåpelig.
Jeg vil bare gå og gjemme meg og gråte.
Hvis du vil, så går jeg nå. Vi kan spise middag i morgen.
Ja, det er kanskje best. Forresten. Du må bli.
I morgen går det ikke heller.
-Hei. -Hei.
-Jeg liker deg så godt. -Jeg oppfører meg som en unge.
Det er jo greit. Situasjonen er under kontroll.
Vi klarte krisen.
Jeg skriver så slurvete. Jeg kan ikke lese min egen håndskrift.
I begynnelsen er det ikke så viktig.
"I går ble jeg plutselig grepet av en overmodig munterhet."
"For første gang på ett år følte jeg lyst til å leve."
"Hele nysgjerrigheten på hva dagen kunne bringe med seg."
Og så videre, og så videre... Jo, her.
"Plutselig snudde jeg meg og så på det gamle skolebildet mitt."
"Jeg var ti år".
"Jeg hadde kommet på noe som var forberedt, men ikke gripbart."
"Med overraskelse måtte jeg konstatere"...
..."at jeg ikke vet hvem jeg er."
"Ikke det aller minste."
"Jeg har alltid gjort det mennesker har sagt til meg."
"Så lenge jeg kan huske, har jeg vært lydig, veltilpasset og beskjeden."
"Jeg hadde noen heftige utbrudd av selvhevdelse som liten jente."
"Men jeg husker også at mor straffet avvik fra konvensjonen"-
-"med eksemplarisk strenghet."
"Min og mine søstres oppdragelse gikk ut på at vi skulle være behagelige."
"Jeg var ganske stygg og kantete."
"Og jeg ble stadig informert om dette faktum."
"Etter hvert oppdaget jeg at hvis jeg holdt tankene mine hemmelige,"-
-"og isteden ble pliktoppfyllende og forutseende"-
-"så ga en slik oppførsel uttelling."
"Den virkelig store forfalskningen inntraff likevel i puberteten."
"Alle mine tanker, følelser og handlinger kretset rundt erotikk."
"Men jeg avslørte ikke dette til noen av mine foreldre eller noen andre."
"Så utviklet løgnene, hemmelig- holdelsen og bortvendtheten seg."
"Far ville at jeg skulle bli jurist som ham selv."
"Jeg antydet en gang at jeg ville bli skuespiller"-
-"eller jobbe med teater på en eller annen måte."
"Jeg husker at jeg ble ledd ut. Så har forstillelsen tiltatt"-
-"i mitt forhold til andre mennesker, i forhold til menn."
"Samme konstante forstillelse og fortvilte forsøk på å være til lags."
"Jeg har aldri tenkt: 'Hva er det jeg vil?"'
"Jeg har tenkt: 'Hva vil han at jeg skal ville?"'
"Det er ingen uselviskhet, som jeg har trodd, men ren feighet."
"Og det som verre er, en fullstendig uvitenhet om hvem jeg selv er."
"Jeg har aldri levd et dramatisk liv. Jeg mangler begavelse for sånt."
"Men for første gang føler jeg nå en heftig spenning for tanken på"-
-"å finne ut hva jeg egentlig vil med meg selv."
"I den verdenen der Johan og jeg har levd så ubevisst og selvfølgelig"-
-"fins en grusomhet og brutalitet"-
-"som skremmer meg mer og mer når jeg tenker tilbake på den."
"For å kjøpe en ytre trygghet krever den en høy pris."
"Aksepten av en fortsatt personlighetsødeleggelse."
"Det er lett å tidlig deformere et barns spede selvhevdelsesforsøk."
"For meg skjedde det med injeksjoner av en gift som virker hundre prosent."
"Dårlig samvittighet. Først overfor mor,"-
-"så mot omverdenen, og sist, men ikke minst, mot Jesus og Gud."
"Plutselig kan jeg ane hvilket menneske jeg hadde vært"-
-"hvis jeg ikke hadde latt meg hjernevaske."
"Og jeg undrer på om jeg er redningsløst fortapt."
"Om alle mulighetene til glede for meg selv og andre"-
-"som i utgangspunktet fantes i meg, er døde."
"Eller om de bare sover og kan vekkes til liv."
"Jeg lurer på hva slags kvinne jeg ville blitt"-
-"hvis jeg hadde fått bruke mine ressurser slik de var ment."
"Hadde Johan og jeg giftet oss med hverandre i så fall?"
"Jo, det hadde vi sikkert. For hvis jeg tenker etter helt ærlig,"-
-"så var vi virkelig forelsket i hverandre på en inderlig måte."
"Vår feil var at vi ikke brøt oss ut av familiefelleskapet"-
-"og flyktet langt bort og skapte noe holdbart på egne forutsetninger."
Hallo? Er det deg. Du skulle jo ikke ringe i kveld.
Er du sjalu? Det har du ingen grunn til å være. Det lover jeg.
Høres jeg rar ut? Jeg vil ikke vekke Johan.
Nei, han sitter i stuen og sover som et snilt barn.
Min konversasjon tretter ham så til de grader.
Jeg syns ikke at du skal komme hit. Vi ses i morgen kveld, David.
Vi kan vel spise middag og gå på kino.
Det blir vel bra? Ring meg i morgen tidlig som vanlig.
Det er vel ikke så underlig at jeg høres rar ut.
Jeg kan ikke sitte her og kurre i telefonen. Johan har kanskje våknet.
Nå skal jeg vekke min kavaler, takke for i kveld og sende ham hjem.
Du kan ringe igjen om en time. Det er bra.
Ha det. Nei, han har ikke prøvd å kysse meg.
Alt har vært ganske lidenskapsløst, det lover jeg. Ha det.
Fanken også at jeg skulle sovne. Det du leste, var virkelig interessant.
Kan du tilgi meg? Kan du lese mer? Jeg forstår at du er veldig såret.
-Kan du ikke lese mer? -Jeg syns du skal gå hjem og sove.
-Jeg er ikke såret, det lover jeg. -Det er kanskje like bra at jeg går.
Du kan vel la høre fra deg, for barnas skyld.
-Ja, det er klart. -Du er alltid velkommen, det vet du.
Var ikke Paula så sjalu. Hun har sine grunner, det er synd på henne.
-Når får du vite om reisen? -Om en måneds tid.
-Jeg kan vel få høre hvordan det blir? -Jeg ringer, eller så skriver jeg.
Hva skal vi gjøre med skilsmissen? Vi må ta en avgjørelse.
-Vil du gifte deg om igjen? -Det kan jeg ikke vite nå.
-Jeg vil vente. Syns ikke du det? -Jeg vet ikke hva jeg syns.
-Du sover vel hos meg i natt? -Jeg sover hos deg i natt.
-Hvordan føles det? -Jeg er litt redd.
Da får vi vel ta mot til oss.
Vi må jo ikke ligge med hverandre.
Vi kan bare holde hverandre i hånden og sove.
Det er så godt å være hos deg.
Yndlingspyjamasen din er der inne.
-Så søt du er. -Nei, jeg er for tykk.
Ingen kan tro at du har to barn.
Ikke se på meg, jeg blir så sjenert.
Hei.
La den ringe, det er ikke noe viktig.
Det er kanskje elskeren. Hva kan han ville på denne tiden?
-Vet han at jeg er her? -Selvfølgelig vet han det.
Fanken så sta han er!
Jeg kan like gjerne svare.
Hei. Nei, jeg kan ikke snakke nå.
Ja, Johan er her.
Vi har gått og lagt oss, om du absolutt vil vite det.
Det forstår jeg. Hva vil du at jeg skal si?
Jeg er lei for det, det er helt sant. Det vet jeg ikke.
Det er veldig snilt om du ikke ringer mer. Overhodet!
Prøv å reagere som en voksen person. Det er trist,-
-men nå vil jeg ikke snakke med deg. Ha det bra og ta vare på deg selv.
-Det var elskeren, forstår jeg. -Det er blitt "ekselskeren".
-Du trengte ikke si at jeg var her. -Kanskje jeg skulle invitert ham?
Er du forelsket i ham?
Av og til spør du så fryktelig dumt at jeg bare har lyst til å kverke deg.
-Jeg kan gjerne si hvordan jeg har det. -Er du sint, nå?
Nei, men jeg er på gråten. Feilen med meg er at jeg ikke kan bli sint.
Jeg skulle ønske jeg en gang i livet kan bli så sint som jeg har grunn til.
Det ville nok forandret livet mitt. Men det spiller ingen rolle her.
Du snakket om ensomhet i ettermiddag.
Det du sa om at en skal være ensom og sterk.
Jeg tror ikke på ditt ensomhetsevangelium.
Jeg tror bare at det er et tegn på svakhet.
Hva er det, Marianne?
-Det er så ydmykende. -Hva da?
Jeg tenker på deg og jeg tenker på meg og jeg tenker på framtiden.
Jeg forstår ikke hvordan du skal klare deg uten meg.
Iblant tenker jeg at jeg må ta vare på Johan.
Han lever på mitt ansvar.
Det er en min oppgave å sørge for at Johan har det bra.
Bare da får livet mitt en mening.
Jeg tror ikke at man kan leve ensom og sterk.
Man må ha noen å holde i hånden.
Johan. Jeg tror vi må jobbe med å reparere ekteskapet vårt.
Jeg tror forholdet vårt er vår store og unike mulighet i livet.
Jeg tror vi spiller tiden. Du kan ikke reise bort fra meg i flere år.
Du kommer til å bli så usikker og redd hvis jeg ikke tar vare på deg.
Unnskyld at jeg gråter. Det er ikke meningen.
Hva er det? Får du ikke sove?
Jeg må gå hjem. Jeg får bare angst av å ligge her. Unnskyld.
-Det er jo Paulas håndskrift. -Det er et brev fra Paula til meg.
Jeg fikk det før hun reiste til London. Du må lese det her og nå.
"Kjære Marianne. Du blir nok overrasket, dette er ikke vondt ment."
"Jeg tok oppdraget i London for å bryte den onde sirkelen av sjalusi."
"Johan kommer til å oppsøke deg når jeg reiser, men det er min egen skyld"-
-"siden jeg har hindret ham i å treffe deg og barna."
"Bare det kunne gjøres ugjort." Typisk Paula, like smart som alltid.
Hun vil at vi skal bli venner. Hun holder ikke ut med fiendeskap.
Det er jo gripende. Det mest gripende er at du tror henne.
"Johan er den mykeste, snilleste og mest ømme personen jeg har møtt."
"Han eier ikke selvtillit selv om han vil virke flink og modig."
Man kan si hva som helst til hvem som helst, noe vil alltid stemme.
Dere har sett del fire av "Scener fra et ekteskap". Den heter Tåredalen.
Mens dere ser på vakre bilder fra Fårö forteller jeg hvem som har gjort hva.
Liv Ullmann og Erland Josephson spilte hovedrollene.
Sven Nykvist har fotografert og Lasse Karlsson var hans assistent.
Klær: Ingrid Pehrsson. Rekvisita: Gunilla Hagberg.
Masker: Cecilia Drott.
Lyd og miksing: Owe Svensson og Arne Carlsson var hans assistent.
Klipping: Siv Lundgren. Script: Ulla Stattin.
Øvrige medhjelpere: Anders Bergkvist, Stefan Gustafsson, Lars Hagberg,-
-Adolf Karlström, Kent Nyström, Bo-Erik Olsson og Siri Werkelin.
L. Carlberg var produksjonsleder og laboratoriet heter Filmteknik-
-der Nils Melander har gjort lyssettingen på Eastman Color.
Det hele ble produsert på av Cinematograf på Fårö.
Året er 1973.